«Så sier Herren: … Jeg - Mine hender - strakk ut himmelen, og hele dens hær har Jeg innsatt” (Jes 45,11-12). JK 373.1
Mange ser ut til å være av den formening at denne verden og Guds boliger utgjør Guds univers. Det er ikke riktig. JK 373.2
Gud har utallige verdener som er lydige mot Hans lov. Skaperens herlighet er referansen disse verdenene styres etter. Når beboerne i disse verdenene ser den høye prisen som ble betalt for å frelse mennesket, fylles de av ærefrykt. JK 373.3
Herren har latt meg se andre verdener. Det ble gitt meg vinger og en engel ledsaget meg fra byen til et sted som var lyst og trivelig. Gresset på dette stedet hadde en livaktig naturtro grønnfarge, og fuglene kvitret en nydelig sang. Innbyggerne på stedet var av variabel størrelse. De var edle, majestetiske og henrivende. De hadde Jesu uttrykte bilde, og ansiktene lyste av hellig glede — et uttrykk for den frihet og lykke som rådet der. JK 373.4
Jeg spurte en av dem hvorfor de var så mye vakrere enn menneskene på jorden. Svaret var: «Vi har levd i streng lydighet mot Guds bud. Vi har ikke falt i ulydighet slik som de som bor på jorden”. Jeg så to trær; det ene lignet veldig på livets tre i byen. Frukten på begge to var en fryd for øyet, men av det ene måtte de ikke spise. De hadde mulighet til å spise av begge trærne, men det ene hadde forbuden frukt. Engelen som ledsaget meg sa: «Ingen på dette stedet har spist av det forbudte treet; men, hvis de spiste, ville de falle”. JK 373.5
Så ble jeg ført til en verden som hadde syv måner. Der så jeg den den gode gamle Enok, som hadde blitt forvandlet. Jeg spurte ham om dette var det stedet han ble tatt til fra jorden. Han sa: «Det er det ikke; byen er mitt hjem. Her er jeg bare på besøk”. Han beveget seg omkring på stedet som om han hørte til der. JK 373.6
Jeg tryglet engelen som ledsaget meg om lov til å få bli på dette stedet. Jeg kunne ikke utholde tanken om å vende tilbake til den mørke jorden. Engelen sa: «Du må vende tilbake, og hvis du er trofast, vil du sammen med de 144.000, nyte privilegiet å kunne besøke alle verdener for å se Guds vidunderlige skaperverk. JK 373.7